Взаємодія людини і штучного інтелекту: пошук пояснювальної парадигми - Петрунько, Ольга; Плющ, Олександр; Петрунько, Ольга Володимирівна (Університет «КРОК», 2025)
Штучний інтелект розглядається авторами статті, з одного боку, як створена людьми надсучасна інформаційна технологія, а з другого – як один з найвпливовіших агентів індивідуальної й масової взаємодії, включений в усі види професійної, творчої, дозвіллєвої та інших комунікацій людей, яким сталося жити в цифрову добу. Авторами здійснено спробу відповісти на запитання, яку саме функцію виконує штучний інтелект за цих умов: функцію суб’єкта соціальних комунікацій, що ставить його на рівних з людиною, чи функцію технологічного інструмента, який служить людям в цілях реалізації важливих просоціальних видів діяльності та в цілях розвитку і саморозвитку людства, суспільств і соціумів. Показано, що в основі розуміння штучного інтелекту і технологій його використання неодмінно лежить та чи інша методологія, згідно з якою можлива відповідь на поставлене запитання. У рамках бінарної суб’єкт-об’єктної методології вважається, що в процесі вдосконалення інформаційних технологій, із слабкого інтелекту, під яким мається на увазі здатність вирішувати завдання у певній галузі знань, штучний інтелект може трансформуватися в сильний інтелект, що перевершує інтелект людини, виявити ознаки суб’єктності та посісти позицію суб’єкта. У контексті методології саморозвитку інтелект розглядається не так характеристикою суб’єкта, як характеристикою якості його ментального інструменту, що дозволяє цьому суб’єкту функціонувати в світі, що змінюється. З цього погляду штучний інтелект постає технологічним інструментом суспільства, що виступає у ролі колективного суб’єкта пізнання. Як наслідок, індивідуальні суб'єкти, що використовують сучасні інформаційні технології, стають частиною соціального механізму авторів цих технологій, заручниками їхньої віддаленої мети. Це підвищує вимоги до якості мислительної діяльності споживачів штучного інтелекту, і не лише їхньої компетентності з його використання, а й розуміння ними своєї ролі в просторі наявних соціальних завдань свого суспільства. У традиціях нової, метасуб’єктної пояснювальної парадигми – як контекстної парадигми саморозвитку суб’єкта, згідно з якою його оптимальна життєдіяльність можлива лише в контексті життя соціуму та співбуття з іншими – обстоюється думка, що суб’єктність як базова риса суб’єкта, притаманна лише людині і не може приписуватися такому суто технічному утворенню (інструменту) цифрової доби, яким є штучний інтелект. Штучний інтелект не здатний до розвитку і саморозвитку без участі суб’єкта, йому не притаманні прагнення й відповідна мотивація, які є головною ознакою суб’єктності і властиві лише людині. Тож призначення штучного інтелекту в парадигмі метасуб’єкта полягає в розвитку й самовдосконаленні людини, а не в тому, щоб бути інструментом, який діятиме замість людини.
Keywords: штучний інтелект; метасуб’єктна парадигма; об’єкт; суб’єкт; суб’єктність; комунікація; спільна діяльність; розвиток; саморозвиток